Lengyel Balázs:

Variációk egy témára

Petőcz András: Az utazó búcsúja, versek és fordítások

Petőcz Andrásnak fiatalon előbb volt verseskötete, mielőtt elvégezte volna a bölcsészettudományi egyetemet. (Nem mintha az egyetemi végzettség egy költőre nézve döntő volna.) Ez a kötet 1984-ben jelent meg, és azóta hiány nélkül minden évben kiadott egy-egy kötetet. Ha jól számolom, ez összesen tizenkét könyv. Terjedelemben (és karakterekben, színvonalban is) ez impozáns életmu-részlet.
Nézzük a terjedelmen túl, mely végül is nem minősíthető, a költő karakterének, színvonal-minőségének különböző fokozatait.
Kezdetben jellemzésül két idézetrészlettel. A jelben-létezés méltósága című kötetben, mely 1991-ben jelent meg, Petőcz Weöresről így beszél a Variáció és médium-art – Jegyzetek Weöres Sándorról – című cikkében: „Ezt én is írhattam volna, figyeltem fel néhány Weöres-versre, irigykedve. Persze, erre a válasz »kapásból« hogy nem, ezt te nem írhattad volna, és ez is igaz, ha tetszik minden szempontból. Mégis: nem kitüntető élmény-e, ha valaki másnál, – akit mellesleg a legnagyobbnak, és ezzel együtt a legnagyobb mesternek tekintünk – a sajátunkra döbbenünk rá? Ha valakinél valami olyan megírtat látunk, amit »mi is megírhattunk volna«, sőt amit »mintha mi írtunk volna«, és végül is mi írtunk… Az Összes Weörest lapozva találkoztam élesen és visszavonhatatlanul ezzel az élménnyel. Korábban is voltak versek, amiket előbb-utóbb a »magaménak« éreztem, »tulajdonomnak« tudtam, de az Arany kés forog című »alig néhány sorosnál« valami más kezdődött… Elolvastam a verset, és tudtam a folytatását. Ezt én írtam, mondtam magamban. És megszületett a variáció. Variáció egy témára. Mikért a zenében. Mert Weöresben ez az igazi újdonság. A zene.”
Hogy Weöresnek a zenén túl mi még mesteri újdonsága, azt most hagyjuk. Petőcz Andrásnak is bőven lehet és bizonyosan lesz még erre nézve mondanivalója. Nézzünk ugyanebből a könyvéből egy más idézetet, amely törekedését, eszmélkedése módját szintén hosszan befolyásolta. „A Magyar Műhely – írta ugyanennek a cikkgyűjteménynek a 72. lapján –, amely a Nyugat utáni korszak legfontosabb irodalomszervezői orgánuma, akkor életképes továbbra is, ha a tanítványok valóban tanítványok, és nem epigonok. Ha megértjük, hogy nem egy szüntelen fejlődésben hívő avantgárd mozgalomra, hanem közös szemléletű, az új művek lehetőségében hívő avantgárd műhelyre van szükségünk, ahol hozzánk tartoznak mindazok, akik nyitottak és támogatóan figyelik tevékenységünket. Örökké Magyar Műhely nosztalgiánk van, és örökké Magyar Műhely nosztalgiánk lesz.”
Érdekes kettős jegy ez. Egyfelől Weöresről beszélve az értéktudat mellett az érték személyes megragadásának vágya, az igényes, differenciáit, de mindenképpen hagyományt mélyen érto, mondhatom: somlyói vagy aragoni beszédmód. Az az irodalmi folyamat- vagy variációigény, amelyről Aragon így beszél: „Ami engem illet, minden vers, amit írok... számot vet minden verssel, amit addig írtam, mint ahogy minden verssel, amit elolvastam. Mert én utánzok... Mindenki utánoz. Csak nem vallja be.” Bizonyos költőtípusban ez egyértelműen jelen van. Másfelől érdekes az a Petőczben megnyilvánuló – és éppen ellenkező – posztavantgárd újdonságigény, amely ugyan némi fenntartással, de a Magyar Műhelyhez kapcsolódik. A mester vagy a felsőfokú mesterség rafinált kívánsága, s ugyanakkor az előőrsi, a szétbontó, a forradalmi újdonság óhaja: vers mellett képverssel, lézerrel, videofilmre komponált műalkotással. Együtt elég komplex jelenség, melynek Az utazó búcsúja című legújabb kötetben igen érdekes az alakulása.
Nem tudom, hogy a Magyar Műhely-nosztalgiának mi volt Petőczben az ősképe, az imágója? Az-e, amit én hiszek, hogy volt a Magyar Műhelynek egy nagy időszaka, a hatvanas évek közepétől kezdve, amikor is a hazai nyomás alól kiszabadította a magyar irodalom valódi értékeit. Amikor sorban igazi értékrendet teremtett, külön-külön számokban, gondos tanulmányok sorában mondta, mondatta el Kassák, Füst, Weöres, Szentkuthy nagyszabású jelentőségét, irodalmunk és irodalomtörténetünk igazi arculatát. Méghozzá akkor, amikor az alkotók életükben csak félretett figuráknak tekintődtek az otthoni irodalompolitikai sakkjátszma következtében. Petőcz erről persze csak sokkal később tudhatott. De tudhatott felnőve a nyitottság-igényről, ahogy mondta is: „legyen az avantgárd, valami más, valami több”, tudott az újdonság vágyáról, mely megrázta ezt a századot, és a romantikus alanyi költészettel szemben többnyire személytelenné tett és tárgyiasított. Látta, látnia kellett, hogy a kassáki avantgárd nem puszta formát, formai különösséget, hanem tökéletesen új életérzést teremtett a tízes évek végén és a húszas években. Hogy az avantgárd eredeti mivoltában nem ötlet, nem trükk, nem csupán érdekes játéklehetőség.
Petőcz András Weöressel kapcsolatban rájött arra, hogy az igazi újdonság számára a variáció. Gondolkozás útján a tovább gondolkozás. Életérzések alapján a benne keletkezett életérzés. Már előző köteteiben is sorban feltűnnek a variációk. Nézzük csak, mondjuk 1991-ben, hogy következnek: Petőfi Sándor variációtól Juhász Ferencig, Balaskó Jenőig, Zalán Tiborig, hogy a több ízben idézett Weörest ne is említsem. Ha közben vannak is a szövegek mellett (tudja isten, hogy nevezzem?) azt vagyok kénytelen mondani: absztrakt betűs képek, olyan trükkös grafika-félék. De a most kiadott, Bibliotheca Hungarica sorozatban megjelent Az utazó búcsújában az egész kötet lényegében variáció, József Attilától Tóth Krisztináig, és bizony tovább a kötet egyharmadát kitevő Annette Labelle Montpellier-ben élt költőnő fordításainak „variációjáig”.
Mire jó ez Petőcznek? Nem azért, hogy utánozzon, hanem azért, hogy a fontos mellett fontosat mondjon. Ha jobban meggondolja – és bizonyos, hogy jobban meggondolta – ezek a variációk nem is igen variációk: vannak ugyan szövegükben irányszavak, félidézet-félék, egészükben azonban nem egy-egy mester vagy költő igazi karakterét keltik fel, hanem a saját stílusát teremtik meg. Az ő jellegzetességét, jellegzetes sors-érzését, mely a személyestől tartózkodik ugyan, mint nagyjából Weöres, de azért módfelett sarkított. Azt is mondhatnám, van módszerének egy sajátos monotóniája. Az újra és újra való ismétlések sorozatában, melyben a szavak, kifejezések visszatérnek, mintha figyelmeztető ujjal mutatnának az olvasóra.
Ha jobban meggondolom, Petőcz versei harmonikus léttudatot szuggerálnak. Azt mondja Időben, távolságban című versében például: „Rajtad kívüli erők szólnak, / időben, távolságban messzire tőled, / rajtad keresztül”, de „Ha elmúlik majd a remegésed... felfénylik valami”. Kétségtelenül felfénylik, tegyük hozzá, a költői látásmód, a hajlékony mesterségbeli tudás, az esztétikus dolgoknak érzékelheto szeretete. A posztavantgárdnak visszfénye Petőczben már érezhetoen távoli. Mi jellemzi hát legfőképpen? 
Az, ami igazán ritka költőkben: az életszeretet szép biztonsága – mindennek ellenére. Az, ami a Szertelen, szép és lebegő című vers életérzésében kibomlik. Hadd idézzem, hiszen olyan ritka az ilyesmi:

Egy szertelen, szép és lebegő,
Hangtalan-gyönyörű lobogás,
hajszálcsapdosás, szertelen:
lélegzetfojtó, nyugtalan.

Ez a szertelen, szép és lebegő!
Gyönyörű mái-mái nap!
Futás ez, játékos, nyugtalan:
lebegő, szép és szertelen.

Hogy képtelenül nagy példát mondjak, íme egy anti-Szeptember végén.