Petőcz András

Medúza

"Így hát belátom, 
hogy erő, energia és szellemi szabadság szükséges 
a rezignáció végtelen mozdulatának megtételéhez;
 egyúttal azt is belátom, hogy meg lehet tenni." 

John Keats, 
John Keats,
John, 
kérlek,  
köss sálat.

Huvös a szél,
John, 
hajnalban fehér
hó esett.

Köss sálat,
Johnny,
és a kalapod,
kérlek, 
húzd a homlokodba.

					(Seymour Glass: 
					Üzenet John Keatsnek)

Orlando

					"Korának gyermeke volt,
						 s mégis megmaradt önmagának."

Orlando vágyakozása

Zuhogó esőben, hanyag 
és lusta mozdulattal ---
Hanyag és lusta kéz-
mozdulattal zuhogó

esőben, virágok szirmait, 
mosolyogva és tétován.

Felfrissülten és jó-
kedvun szaladni! Nagy-
-nagy esőcseppek hosszú-
-szőke és gyönyöru

hajamban. Nagy-nagy 
esőcseppek. Szaladni 
szélviharban, jó-
kedvuen és: vágyakozva.

Orlando ébredése

Távolodott a trombiták lármája: 
Orlando ébredése-nyújtózkodása 
már-már a csendhez közelít, mint
amikor óriás madarak lusta

szárnycsapása magasba-emelkedéskor: 
a táj némaságba dermed a félelem-
től és a megtiszteltetéstől.
Orlando gyönyöru-meztelen testén

a gyors és radikális változás nem 
látható. Nem látható a tökéletes 
átalakulás egyetlen jelzése-

-nyoma sem. Orlando végigsimítja 
gyönyöru testét, itt-ott tétován 
játszadozik, és csöndesen mosolyog.

Orlando emlékezik

Férfi voltam, aztán: fanfárok
szóltak, mindenütt --- Nem.
Újból kezdem: férfi voltam, valamikor,
pontosabban, fiú. Vagyis: nemem 
kétségtelen volt, játékként tehát
gerendára kötött szaracén fejet
vagdostam szablyámmal, száraz, 
durva hajfürt függött a kókuszdió
forma fejen, holdvilágban, idegen
szélben.
	     Férfi voltam. Illetve fiú,
fanfárok nem szóltak semerre sem, 
tettem a dolgom, készültem nemes
feladatra, mindarra, amire férfi
készülhet itt, kegyvesztett
szomorúságban. 
			Férfi voltam, 
akkor, mikor még volt értelme
ennek a szónak: férfi. őseim
birtokot szereztek, mert volt 
még erejük, bátorságuk, és tudták,
mi az a szerzés. Fiúként erős és vad
férfinak készültem én is, miként
az apám, nagyapám és mások,
kiket őseimként tisztelek változatlan,
bár harcukat nem érzem magaménak. 
Férfi voltam. Aztán egy nap:
fanfárok szóltak körülöttem,
ismeretlen, idegen tájon szóltak 
a kürtök, és: 
		    megszülettem.

Igazságot! Igazságot!, harsogták
körülöttem a kürtök, a trombiták 
zajában aligha figyeltem testem
rezdüléseit, alig-alig láttam meg
meztelen testem különös, gyönyöru
simaságát.
		Igazságot! Igazságot!, 
harsogták a kürtök, és alig láttam
a testem --- Érintésére viszont
öntudatlan is: vágyakoztam.				

Kezében: virágcsokor

Megáll egy pillanatra,
tétlensége látszólagos, megáll
egy pillanatra: látszólagos a 
tétlensége.

Maurice Utrillo festményén áll így
az a hölgy, aki ---
Maurice Utrillo festményén áll így
az a hölgy.

Kezében virágcsokor,
bizalom és várakozás
a tekintetében.

Megáll egy pillanatra, de 
a tétlensége csupán látszólagos.
Mennyire boldog!

Zúgó tengerek partjainál

A messzeség, amire Orlando
vágyakozott, a távolság, 
a nagy-nagy lélegzetek,
a test öröme és eufóriája,

a másik test érintésének
összetéveszthetetlen borzongatása 
és a végtelen-nyugodt álomba-ringatások, 
a változatlan változatosság

mind-mind hősünk (hősnőnk)
sajátja volt. Kezét és arcát
napsugár ragyogta be, pillantásából

magabízó boldogság világított, miközben 
könnyedén szertetekintve lépdelt zúgó 
tengerek örökké pusztuló partjainál.

Orlando mondja

Nyugtalan éhség van bennem, 
mardosó, iszonyú éhség. Nézd
meg, ki vagyok. Századok óta
ismersz, és nem tudsz rólam
semmit? Nem érdekes.

Iszonyú éhség van bennem,
türelmetlen vagyok és dühödt. 
Éhség van bennem, és gyulölet.
Mindent, mindent akarok!

Persze, először is fényt. Jöjjön
valaki, világítson nekem,
hogy jobban lássátok testemet
ebben a szörnyu éjszakában.

Nincs még nő rajtam kívül,
aki ennyire férfi, mint magam.
És a mozdulatom? Annyira 
erős, mint valami igazi
háziasszonyé.

A fanfárok?
A fanfárok majd később szóljanak. 

Orlando távozása

Orlando elment. Szemében
szomorúsággal, talpig
feketében --- Szomorúsággal 
a tekintetében.

Hajában, világos hajában
tuzpiros pánttal.
Tuzpiros pánttal hosszú,
szőke és gyönyöru hajában.

Orlando elment. Tekintetében 
harag nem volt, csupán keseruség.

Nem volt a tekintetében harag, 
csupán keseruség. Hajában tuzpiros 
pánttal, szemében szomorúsággal, 
talpig feketében: eltávozott.

Orlando keresése

A busznál még láttam leszállni.
Itt ment el a házunk előtt, 
aztán befordult a sarkon.
Igen, ott, az étterem mellett
fordult be jobbra.

Nem, nem volt a fején kendő, 
városi asszonyok ilyet csak ritkán.
Ma már alig-alig.
Bár hideg szél járja, mindenütt.

Magának ahhoz semmi köze.
Hogy barátja van? Aztán?
Nem a középkorban élünk, és
ő sem tér oda vissza.

Igen, nő. És ha fanfárok szólnak,
akkor sem lesz már újra férfi.
Szórakozottan szorítja hátra haját, 
amikor elegáns pántot helyez
finoman ívelt homloka fölé.

Orlando visszatér

Háziasszonyként, utoljára.
Aztán gondolatban annyi, 
de annyi minden.

Olyan szomorú lenne az
elmúlása.
Mindig öröknek
hittem.

És gyönyöru most 
a futása.
Gyönyöru, gyönyöru, gyönyöru.

A játék

"Megcsókoltam az öreg hölgyet
- teste könnyebb volt, mint a nádfonat."

Zsugorodik a zsugori idő

A játékunk meddig követhető?
A játékunk bizonytalan, szerintem.
Hajnali csendben, hajnali idő.

A feszültség, úgy érzem, egyre nő.
Hogy szinte tombol szukült ereimben.
Tán győztes az, ki éppen érkező.

Zsugorodik a zsugori idő.
Nagynak tunik, mi lenne szebb kicsinyben:
a játék már alig követhető.

A szél? Ez az! Épp itt a bökkenő.
Nincs szélirány a mozdulatlan csendben:
csak fújtat néhány fáradt törtető.

Nagynak tunhet, pedig picinyke ő:
a játék. És bizonytalan, szerintem.
Az idő erősebb: mert csökkenő.

A játék tágít: belül. S ez a fő!
Nem érdekel, ha szélirányom nincsen,
csinálni kell, és csökken ereinkben 
a feszültség, habárha:

zsugorodik a zsugori idő.

A játék, miként a foci is

A játék, miként a foci is,
mintha mindez bőrlabda lenne,
a játék, a szélen, vezetem,
viszem a labdát, a játék.

Új és új labdákat kapok,
igyekszem valamit kezdeni,
új és új akciókban, ha lehet,
ha kapok labdát, ha újat.

Angyali üdvözletek! Magához
ölel, magukhoz ölelnek, szin
te szótlanul, üdvözlet, majdnem.

Köszönöm, köszönöm, köszönöm.
Játék ez, miként a foci is,
játék ez, örökös, örökös. 

Bútorok között

Vajon mit akar ez jelenteni? 
Vajon mire jó ez az egész? 
Ez a visszaküldött levél. 
Ez a gúnyos felhang.

Ahogy lehajolt.
A bútorok között.
Valaki hangosan felnevetett. 
Valaki.

"Sajnos egy sort sem."
"Fecsegsz és köntörfalazol." 
"Köszönjük, de barátilag." 
"Kicsit túl sok az egész."

Először egy hídon találta magát. 
Aztán valami eszpresszóban. 
És merre vannak?
A barátok. Vannak még barátai?

Tétova mozdulattal.
A haját.
Azt a fehéren fénylő haját. 
Csupán emlékeztetőként.

(Lehajolt és visszariadt. 
A bútorok között. 
Az erős fényben.)

A  folyó partján

A folyó partján megállunk, 
gondolunk lomha halakra,
alattunk valami mélység: 
oly könnyen betakarna.

A víz a víz a drága víz,
oly könnyen csap össze felettünk,
elsimul majd, és cinkosan:
lomha lakóira bíz.

Gyönyöru-gyönyöru mindez! 
Ha bókoló virágok között
járok, másra aligha vágyom,

csupáncsak lomha halakra,
s vízre, mi betakarna engem;
magába fogadna.

Piros babák dicsérete

Milyen gyönyöru! 
Milyen nyugtalan!

Az ablakon át 
hajolnak és
könyökölnek a 
piros babák.

Szemében rebbenés  ---

Nyugtalanul és
gyönyöruen miként 
az ítéletre váró
bunösök.

Az ablakon át 
hajolnak és
mosolyognak a 
piros babák.

Menetelnek és menetelnek ---

Milyen gyönyöru! 
Milyen nyugtalan !

Szemében különös, tétova rebbenés.

Könnyu, ismeretlen szívvel

Ismeretlen, könnyu szív dobogott bennem,
messze mentem, nagyon messze mentem,
és boldogan figyeltem, hogyan dobog
az a könnyu, gyönyöru szív, ott, belül,

iszonyú mélyen, valami nagyszeru futásban,
lélegzésben, madárszárnycsapásban ---,
még-éppen-el-nem-rémült-de-azért-zihálásban:
ismeretlen, könnyu szív dobogott bennem.

Könnyu, ismeretlen szívvel: új utakon
jártam. A hutlenség gyönyöre vibrált
bennem, valami ismeretlen, távoli tájban,

futásban, zuhanásban --- És a kezem:
ahogy felemeltem, ahogy a magasba, felfelé
emeltem, szinte repültem, szinte szálltam.

Virágok mozdulása

haja volt folyópart --- szeme volt kék kőből ---
válla volt --- folyópartárnyasan --- víztükör ---
vágya volt --- folyópart fáiból --- messziség --- 
	-- válla volt -- folyópartárnyasan -- víztükör

kék kőből: látomás --- árnyasan magaslott ---
szeme volt --- folyópartárnyasan csendesség ---
haja volt különös lobogás --- víztükör-lebegés ---
	-- partárnyas csendesség szeme volt -- folyópart

hóvirág-hallgatás --- rebbenés: pázsitos ---
csendülés: harangok --- éneklés templomi --- 
	-- különös jajdulás

hallgatás-hóvirág --- mozdulás: pázsitos ---
harangok: csendülés --- templomi jajdulás --- 
	-- éneklés: különös

magaslott árnyasan --- látomás: kék kőből ---
folyópartárnyasan --- szeme volt: víztükör ---
lobogás vágya volt --- lépése lebegés ---
	-- szempillarebbenés-mozdulás --- pázsitos

***

tenyereden virágok nyílnak 
virágok nyílnak tenyeredben 
hajadban fénycsöppek csillogása 
csillogása fénycsöppek hajadban

Félhomályban

Örökös félhomályban élt, 
akár a szarvasok.

Akár a szarvasok, amint 
agancsukat lassan és 
feltartóztathatatlan ---

Örökös félhomályban élt.

Miként a szarvasok, amint 
agancsukat lassan és fel-
tartóztathatatlan fordítják ---

Örökös félhomályban ---

Füstcsík elsímulása, időtlen
várakozása.
Szapora szempillarebbenések. 
Mikéntha világegyetem fordulása: 
akár a szarvasok ---

Örökös félhomályban élt,
mikéntha törött pengéju, 
finom kardra támaszkodott volna.

Akár a szarvasok, amint 
agancsukat lassan és 
feltartóztathatatlan
fordítják át:
a másik oldalra.

Örökös félhomályban: 
rezzenések és rezdülések, 
rebbenések és moccanások
között.

Mikéntha lábát összeszorítva, 
karját széttárva feküdne 
meztelenül:
földre-szögezetten ---

Örökre földre-szögezetten.

Egy fénykép buvöletében

Valami kisváros főterén sétálsz,
hajnalban, kékes-szürke fényben,
s szinte hallod a csendnek ellenében
véred lüktetését, a szívdobogást.

Valami ódon ház folyosóján lépdelsz,
becsukódnak mögötted sötét ablakok,
azt hiszed, ez itt az utolsó hajnalod,
azt hiszed, most végre mindent megértesz.

Csak az a kép! Csak az hagyna nyugodni!

Valami vonatfüst nyújtózik mozdulatlan,
mint aki nem siet, van ideje bőven,
láthatod az időt, nem múlik el könnyen,
és mégis jön, más és más alakban.

Valami villanás, tétova félmosoly: 
üzenet a múltból, hogy a vonat füstjén
ábrándozz el újra, mint rég a hold ezüstjén,
és ne legyél most oly nagyon komoly,

mert az a kép: újból megjelenhet.

Egy nagyon fiatal, huvös férfi arcél,
mintha magam, s mintha apám egyszemélyben,
s mint amikor előtunt álmom ősködében
egy fénykép-arc, s egy régi-régi harctér.

Egy fénykép, messziről néz le rád,
egy messziről néző, tiszta-tiszta arc,
valami sóvárgás, amit oly nagyon akarsz
örökké, és megérint, és könnyedén kel át

egy távoli, nem-létező létezésbe ---

Valami kisváros főterén sétálok éppen,
valami ódon ház tornácán, mintha, valaki,
megszólalnak bennem sosem-volt szavai, 
és várok valamit egy fénykép keretében,

és nézek egy arcot, és tudom: vissza-
tértem: gyerekkorom, álmaim és a vágyak,
s nyugodtan intek nemet a pusztulásnak,
mert újra én vagyok itt, és minden újra tiszta.

Maga egy szív

És belemosolygott az arcomba, és
	ez a belemosolygás, akkor, ott,
		nagyon is sokat jelentett
		nekem. Levegővétel, levegő-

kapkodás. Szerettem vón légből kapni 
	az kis nőt, de nem volt ottan helye 
		efféle szerelmes évődésnek, 
		nagyon is távolságtartónak

és visszafogottnak kellett lennem,
	legfeljebb annyit mondhattam 
		volna, hogy maga egy szív-
		rabló, kedves Deske, és lát-
		
hattam volna, hogy szemében reggeli
	napfény csillámlik, ingblúza ál-
		nokul kikeményítve, harang-
		szoknyája ing-bong, ajkáról 

gonosz vágy csepeg. Nem tudtam volna 
	akkor, ki is vagyok, és a szerepek, 
		szintén furcsák lehettek volna, 
		miként a neve is, Deske, alig-

hogy kimondtam, már nem az ő neve volt,
	sem az arca, sem a teste nem volt 
		az övé, csak a találkozás tunt
		valósnak. Nem találok szavakat. 

Talánha fürdés közben meglesne végre egy
	asszony. Dézsában ülnék, rémülten
		figyelném merev önmagamat. 
		Déja vu!, mondanám, akkor.		

Repetitív

Legyen végtelen öröm. Végtelen öröm!
Legyen lebegés. Nyugalom legyen! 
Legyen hát lebegés! Végtelen öröm.
A távolban, egy arc tunékeny sziluettje.

Legyen lebegés. Nyugalom legyen!
A távolban: egy arc tunékeny sziluettje.
Legyen hát végtelen öröm. Végtelen öröm!
Nyugalom. A fák között testek. Mozduló mozdulatok.

A fák között mozduló mozdulatok. Legyen lebegés! 
Végtelen a végtelen öröm és lebegő.
Végtelen öröm! (Egy arc tunékeny sziluettje.) 
(Zörgések, zörrenések. Távolodások.)

Közeledések és távolodások. Zörgések, zörrenések. 
Egy arc tunékeny sziluettje. Egy mozdulat.
Legyen hát öröm! Végtelen öröm!
Lebegés legyen! (Mozduló mozdulatok.)

Egy arc tunékeny sziluettje.
Zörgések, zörrenések. Távolodások.
Legyen hát öröm és végtelen lebegés!
Lebegés legyen, és végtelen öröm.

A távolban, egy arc tunékeny sziluettje. 
Mozgások, mozdulások. A fák között 
lebegő testek. Lebegő testek
a fák között: mozgások, mozdulások.

A messzeségben: sziklák zuhanása. 
Tunékeny öröm! Végtelen legyen, és 
legyen moccanatlan. Legyen hát lebegés! 
Zörgések, zörrenések. Távolodások.

Közeledések, távolodások. Tunékeny öröm.
--- A fák között testek lebegése, a messzeségben: 
sziklák zuhanása; s egy arc, akárha: sziluett.
--- Legyen végtelen a végtelen fénylő nevetése,

és legyen lebegés. Nevetése lebegő legyen, 
mintha mosolyogna. Csupán mosolygás legyen!
--- Végtelen legyen a végtelen mosolya, és 
tunékeny öröme legyen moccanatlan ---
Errefelé csak szikla

Itt nincsen víz csak szikla van
szikla van víz nincs van homokos út
szikla nincs van homokos út
víz nincsen. 

Errefelé csak szikla van nincs
víz van homokos út nincs ös
vény nincs van homokos út csak
víz nincsen.

Csak ösvény van nincs út van
forrás kiapadt nincs fu nincs fa
virág nincsen.

Csupán talpnyom van homok
kal telt egykori patak kiapadt forrás
az nincsen.

Leszáll az est

Széttört, valószerutlen ablaküveg. 
A szobából figyelem, ahogy leszáll
az est. A vörös napkorong vörös 
nyomot hagyott a széttört ablak-

üvegen. A távolban hatalmas tömbök, 
kövek és sziklák a messzeségben, mikéntha 
különös-bizarr kastély állna ott. 
Belülről figyelem, ahogy leszáll

az est. Minden hideg és mozdulattalan. 
Csak a táj. Látható a táj forrósága,
miközben belülről minden hidegnek tunik.

Mondhatnám így is: beleborzongok ebbe 
a forróságba, ebbe a mozdulatlan tes-
pedt izzadásba. Fázom a tehetetlenséget.

Loiret temploma

Körbeveszik a fák, nyugtalan,
remegő ágaikkal. Szinte maguk-
hoz ölelik, szinte szorítják maguk-
hoz, keményen-agresszíven, miként-

ha utolsó reményüket. A templomot 
fák, apró házak, kihalt, félhomályos 
táj öleli körbe. Kihalt, félhomályos 
táj, végig a templom körül, és

csöndes várakozás. Isten hiánya,
talán, vagy majdnem-jelenléte ez a
végtelennek tunő hallgatás.

Csontos ágaikkal, kapaszkodnak. 
A fák csontos, merev ágaikkal 
megtörik a mozdulatlanságot.

Tengeri táj, holdfényben

A magasban szürkés-fehéres felhők. 
Szürkés-fehéres felhők a magasban. 
Sziklák és kövek: oldalára dőlt 
vitorláshajó a sziklák és kövek

fogságában. A vitorláshajó mellett 
valamiféle tuz világít: valamiféle
tuznél melegednek a hajósok. A felhők 
mögött egy arc alig kivehető körvonalai:

egy arc alig kivehető sziluettje
a felhők mögött. A magasban egy 
felhőből épült bizarr-különös arc

körvonalai. Lehetne félelmetes és 
vésztjósló is, de csupán közömbös ez 
az arc: bántó a hallgatása.

A kiáltás

Még a pillantás előtt, 
még a tudása előtt,
mielőtt hangos nevetés, 
még a tekintet előtt

nem a görbület, 
nem a mozdulat, 
vonal-pár-futás, 
nem a nem-tudás

legyen sikoly már előtte is, 
hogy ne csak a csupasz vonalak, 
de felriasztó kiáltás legyen;

nem, nem, nem: semmi némaság, 
csak ahogy lerogy ---
utána: csöndesség, nagyon.

Japán szonett

Ha parton maradok, 
Vitorlám ha oldom,
Távozom mindenképp: 
Időm elhullajtom.

Ha tétlen szorongok,
Félelem ha megköt,
Kőpagoda árnya:
Lassanként belémnőtt ---

Sötétséggel telten 
Virradatra várva
Fenyőfa-suhogás ---

Napokat hevertem
Készen a halálra,
S rettent valaki más.

A "tényfékező-gép" elmozdulása

Mikéntha mozdulat lenne, mikéntha 
tétova rebbenés, akárha mozdulat lenne: 
tétova madárszárny-verdesés, oly
nyugtalan --- Itt és most nem foly-
tathatom, legyen tehát elég ennyi, legyen 
csak madárszárny-verdesés, tétova szempilla-
rezzenés, kicsiny lélegzet legyen!; 
akár a mozdulat: apró rebbenés.

Mikéntha vissza-nem-térő alkalom, szép-
ernős mosoly egy kimerevített papírlapon, 
mikéntha volna szempillarezzenés egy augusztus 
végi alkonyon, akárha szépernős mosoly ---
Nem, nem, nem: nincsen rá megtérő szavam, 
érintő-simuló hangulatom: miként a vízpart, 
amely becsomagol hangtalan, és vigyázza minden 
léptedet: nyugtalan-csapongó lélegzeted.

Mikéntha járnál a Victoria-bárban egy februári 
hideg estén, mikéntha látnál szárnyalásban a 
szomorú-sötét éjszakában, akárha járnál ---
Vissza-nem-térő alkalom, tétova szépernős mosoly 
a kimerevített papírlapon, apró szempillarezzenés; 
egy februári hideg éjszakában tétova-suta ölelés 
a sosem-volt-megtörtént találkozásban, tétova 
elválásban --- mikéntha szépernős mosoly.

Mikéntha volna idéző-jel: nyugtalan-sápadt 
találkozás --- sikolytalan szó-elbukás ---
mikéntha volna ébredés: sötétkamrában 
filmezés, akárha volna kamera-mozdulás, 
a film csupán olyan --- Mintha egy február 
végi hideg estén tétova-suta ölelésben, 
sosem-volt-megtörtént találkozásban, mikéntha 
volna-létezésben --- tétova elcsodálkozásban.

Apró szempillarebbenés, különös madárszárny-
verdesés, szomorúság, és tisztázatlan szavak.

Mikéntha volna álmodás --- Mikéntha volna 
rezzenés, sosem-volt-megtörtént ölelés,
mikéntha volna látomás --- Fogvacogtató 
találkozás, akárha volna tenyérnyi megtapasz-
talás, simogatás és ölelés: különös madárszárny-
verdesés, tétova szempillarezzenés, apró rebbenés.

És megy tovább minden. Hiába - látod - a tény-
fékezés: mind-surubb döccenések, mind-surubb 
bizonytalanságok, látomások és halálozások, hangtalan-
sikolytalan zuhanások --- Sötétkamrában filmezés: 
nyugtalan fogvacogtatás. Hiába - látod - a tény-
fékezés --- Falombok zúgása-susogása, harangok 
félrekondulása, elhallgatása. Szapora lélegzet-
vételek. Elmozdulások. Madárnyi-suru-pusztulások.

Üzenet, b-moll

A mozdulatot befejezettnek nyilvánítod. 
A mozdulatot befejezettnek nyilvánítod, 
mondtad korábban, évekkel ezelőtt, és most 
megismétled. Befejezett tény a mozdulat, 
mondtad korábban, és most megismételted, 
mikéntha befejezett tényt. A mozdulatot 
befejezettnek nyilvánítottad, befejezettnek 
a mozdulatot, és mint befejezett tényt 
említed, emlegeted. Befejezett tény ez 
a mozdulat, elmúlt üzenet, teszed hozzá, 
nyugtalan szemekkel magyarázatot keresel, 
de hiába. Hiába keresel magyarázatot: 
befejezett tény ez a mozdulat, és
mozdulataid általában és általánosan: 
befejezett tények. Hiába keresel
magyarázatot: mozdulatod emléke is
régmúlt üzenet csupán, apró emlékfoszlány 
soha-nem-volt, szomorú időkből. Befejezett 
tény a mozdulatod, elfúló lélegzettel
próbálsz emlékezni, természetesen
sikertelenül. Emlékezni próbálsz, és
mosolyogsz közben, nevetni szeretnél, de 
tudod, hamisan csengene nevetésed, nevetésed 
hamisan csengene.
A mozdulatot befejezettnek nyilvánítod.

A mozdulatot befejezettnek nyilvánítod, 
befejezett ténynek. Befejezett tény ez 
az üzenet: mozdulatodat emlékeidben 
emlékfoszlánynak nevezed, nyugtalan 
mosolyoddal mintegy felülbírálod önmagad. 
A mozdulatot befejezettnek nyilvánítod. 
Pjotr Csajkovszkij b-moll zongoraversenye 
szól a rádióból. Opus 23-as, mondta előtte 
a bemondónő, kellemes, fátyolos hangján, 
és nem tudta, nem tudhatta, hogy te 
mozdulatlanul ülsz a foteledben,
rezzenéstelen arccal, üveges tekintettel. 
A bemondónő kellemes, fátyolos hangja 
megnyugtat némileg, mentesít a cselekvés 
kényszere alól. Szvjatoszlav Richter 
zongorázik, mondta néhány pillanattal 
korábban a kellemesen fátyolos hangú 
bemondónő, és nyugalom áradt szavaiból: 
szavaiból megvesztegethetetlen bizalom 
sugárzott. Csajkovszkij b-moll
zongoraversenye szól a rádióból. A hangok 
dinamikája betölti a szobát, szinte
tapinthatóvá teszi a légteret, érzékelhetővé 
a mozdulatlanságot. A hangok a magasba 
szöknek, majd alázuhannak, és ismét, és 
újból, magasba, alá. Szvjatoszlav Richter 
zongorázik. Mozdulatlanul figyeled 
Szvjatoszlav Richter zongorajátékát. Erőt 
és bizonyosságot sugároz, a zene erőt 
és biztonságot közvetít, önmagából. 
Bizonyosságot és erőt sugároz a zene, 
önnönmagából, biztonságot és nyugalmat. 
A mozdulatot befejezettnek nyilvánítod.

A mozdulatot befejezettnek nyilvánítod, 
befejezett tény a mozdulat, mondod magadban, 
mintegy önmagadnak. A rádió zenét közvetít, 
te mozdulatlanul figyeled Richter
zongorajátékát. Moccanatlan, fejed lehajtva, 
már-már végtelen ideje ülsz a foteledben, 
legfeljebb kezed remegése, szempillád
olykori-ritkuló verdesése az, ami elárul 
téged. Életjelt nem adsz, telefoncsörgésekre 
nem reagálsz, lakásod ajtaján hiába
kopogtatnak. A hangok dinamikája megtölti 
a szobát, tapinthatóvá teszi a légteret,
mondtad korábban, és most megismételted. 
Rezzenéstelen arccal figyelsz önmagadra. 
A mozdulatot befejezettnek nyilvánítottad, 
elmélyülsz önmagadban, egyéb mozdulatokkal 
nem foglalkozol, jelzésekre, jelekre nem 
reagálsz. Önmagad vagy, és ebben a pillanatban 
ez a felismerés megnyugtat téged. Önmagad 
vagy, mondod, önnön hallgatásod a zene 
dinamizmusában olvad fel, azzal azonosul. 
A felismerés megnyugtat végre. Kezed remegése 
egyik pillanatról a másikra megszunik, 
tekintetedben csöndes öröm, kiegyensúlyozott 
vidámság bújkál. Mozdulatlanul figyelsz: 
önmagadra. Magadra mozdulatlanul figyelsz. 
A mozdulatot befejezettnek nyilvánítod. 
Befejezettnek nyilvánítod a mozdulatot, 
moccanatlanul figyelsz arra az üzenetre, 
amit a zene közvetít saját magadból.
Megnyugtatott a felismerés, a magadra-ismerés 
öröme megnyugtat téged, saját üzeneted 
figyeled, Csajkovszkij zongoraversenyét
hallgatod. Üzenetedre koncentrálsz, ez az 
üzenet a tiéd, mondod, ez a te üzeneted, 
mondod, miközben Csajkovszkij b-moll 
zongoraversenye szól a rádióból. Ez az én 
zongoraversenyem. Ez az én üzenetem, mondod, 
és hallgatsz, fejed lehajtva, mozdulatlanul. 
Nem veszek tudomást semmiről, körülvehetnek 
engem, nem érdekel a jelenlétük, a jelenlétük 
nem érdekel. Ez az én üzenetem, ez az én 
zongoraversenyem, mondod, és moccanatlanul 
figyeled önmagad apró rezdüléseit. A zene 
erőt és bizonyosságot sugároz önmagából, 
erőt és biztonságot. A hangok dinamikája 
betölti a szobát, szinte tapinthatóvá teszi 
a légteret. Önmagad üzenete vagy, a légteret 
megtöltik a hangok, végtelen harmónia, 
végtelen nyugalom. Magába olvaszt ez a 
bizonyosság, szédítő mélységet,
lélegzetelállító magasságot látsz önmagad 
előtt. A mélység, a magasság magába szív. 
Magába olvaszt a bizonyosság. Örökké tart 
majd a zuhanásod. Magába szív a magasság 
és a mélység. A zuhanásod, miként egy 
végtelen lassú mozdulat, végtelen filmként 
pereg. Végtelenített filmszalag lesz majd 
a legelső mozdulat. A legelső mozdulat, 
miként egy végtelenített film, lassan és
megállíthatatlanul pereg.

Seymour Glass
versei 

"Magam növesztettem a magam testét - mondta. 
- Nem teszi meg helyettem senki." 

Néhány szó Seymour Glass versei elé

Harmincegy évesen, 1948-ban halt meg Seymour Glass amerikai költő, korának egyik legfontosabb lírikusa.
Floridában halt meg, ahova feleségével együtt nyaralni utazott, szállodai szobájában egy 7.65-ös kaliberu automata pisztollyal lőtte főbe magát, miközben a felesége aludt ugyanabban a szobában. 
Halála elsősorban barátai és családja számára volt sokkszeru, az akkori amerikai irodalmi elit tudomást sem vett a tragédiáról, a rádióhallgatók pedig Seymour Glass halálának hírét hallva nem is sejtették, hogy a korábbi "Okos gyerek" címu musorban Billy Black néven szereplő kedvencüket veszítették el.

Rövid életében rejtélyes és rejtőzködő alakja volt kora háborús Amerikájának, csak szukebb környezetében ismerték kivételes egyéniségét. 
Kilenc tagú családja legidősebb gyermeke volt, a fiatalabbak számára legendás alak, akinek mindennapjairól íróvá lett testvére, Buddy Glass (írói nevén Jerome David Salinger) számolt be hitelesen. Buddy számára Seymour nem egyszeruen az idősebb testvér, akire fel lehet nézni, és aki nagyobb tapasztalatával mintegy második apaként irányítja és befolyásolja életét, hanem mitikus alak, guru, megvilágosodott személy, aki a valóság lényegét látja, képes a dolgok mögé vagy mélyére tekinteni. 
Mindez egyértelmuen kiderül olyan családi történetekből, amelyekről szintén Buddy számol be, és amely történetek kétségtelen szokatlanságukkal hívják fel magukra a figyelmet. 
Ilyen többek között annak a taoista mesének a felolvasása, amelyben egy kínai herceg lovat akar vásárolni, és olyan valakit keres, aki "ért" a lovakhoz, vagyis, képes felismerni az igazi "táltost". A történet szerint Seymour a síró, alig tíz hónapos húgának olvasta fel a mesét, és a csecsemő csodálatos módon megnyugodott, majd álomba merült annak hallatán. 
A mese tanulsága szerint csak a megvilágosodott ember ismeri fel az igazi adottságokat, és Seymour — Buddy szerint — ilyen ember volt, hiszen "azóta, hogy (...) végérvényesen visszavonult a színtérről, még senkit sem sikerült találnom, akit szívesen küldenék helyette lovat vásárolni".
A hosszú évekig varietészínészként vándorló, majd New Yorkban letelepedő félig ír, félig zsidó származású Glass-szülők sokszínu kulturális és vallási világot hagytak örökül gyerekeikre, és ehhez a sokszínuséghez egyaránt hozzátartozott a keresztény motívumok, a zsidó identitás és a keleti tanok iránti vonzódás. Ezeket emelte mintegy szintézisre a legidősebb fivér, a költő Seymour Glass, ezeket tanította, és tanításának, pontosabban a tanítás által létrejött megvilágosodásnak a terhét viselte magán. Ahogy Buddy többször is hangsúlyozza írásaiban, Seymour küldetéses ember volt, olyan valaki, akinek jelenléte már önmagában kegyelmi állapot.
Nyilvánvaló, hogy az idősebb testvér egy érzékeny fiatalabb számára teremthet kegyelmi állapotot. Ilyen módon érthetőbbé válik Seymour Glass Buddy által mitizált alakja. Maga Buddy is hangsúlyozza, hogy Seymour elsősorban ember volt, érzékeny és sebezhető, aki sebeket is ejtett, sértett is, mégis oly mértékben önmaga tudott lenni, annyira autonóm személyiség volt, hogy környezete számára megingathatatlanul biztos pontot jelentett, mércét, akihez lehet alkalmazkodni, akihez mérni lehetett saját tevékenységüket, és aki mindig, minden pillanatban válaszolni tudott feltett és fel nem tett kérdéseikre. 
Szükségünk van az ilyen egyéniségekre. Kiben nem fogalmazódott még meg az ilyen meghatározó barát, mester, apa iránti vágy?
Buddy Glass  a Magasabbra a tetőt, ácsok címu munkájában így ír: "A sok fölényeskedő újságíró közül (...) egyetlen egynek sem volt fogalma róla, hogy Seymour igazában micsoda. Költő, az isten szerelmére. Még ha nem is írt le soha egyetlen verssort sem, a puszta szempillantásával is ki tudta fejezni, az orra hegyével, a füle cimpájával meg tudta rögtön értetni az emberrel, hogy miről is van szó." (Buddy nyilvánvalóan a fiatal Seymourról, vagyis Billy Blackről, a rádiós sztárról beszél, akinek versei ekkoriban még nem jelentek meg nyomtatásban.)  
Valószínuleg ez a "megértetni, hogy miről is van szó" volt Seymour Glass igazi vágya. 
 A távolkeleti, elsősorban japán versformákhoz való vonzódása is ebből fakadt, ezekben a rövid formákban találta meg a jelszeruség lehetőségét, ezekben tudott igazán talányos, sokértelmu, rejtélyes és rejtőzködő lenni, olyan, amilyen életében is, sőt, halálában is volt. Miközben környezete — ahogy erről Buddy beszámol — újabb és újabb kéziratok után vadászott, és versei revelációkként hatottak, másolatban vagy akár élőszóban terjedtek, aközben Seymour maga kifejezetten idegenkedett a nyilvánosságtól, bármilyen szereplésre is csak nagyon nehezen lehetett rábírni. Költőként alig-alig ismerték. Sorsa nagyon hasonló ilyen módon a görög Kavafiszéhoz vagy akár Erdély Miklóséhoz.
Tény, hogy ez a nagy jelentőségu költő mindösszesen 148 verset írt, legalábbis ezek létéről van tudomásunk. Rövid terjedelmu munkáinak gondolatiságát néhányan a zenbuddhizmus tanításaira vezetik vissza. Vannak olyanok is, akik az amerikai beatirodalom egyik korai előfutárának tartják, ugyanakkor, ha gyakorolt is némi hatást Ginsbergre, Corsóra vagy Kerouacra, ez a hatás csak áttételes, nehezen kimutatható. 
Azok a japán versformák, amelyekben Seymour Glass otthon érezte magát, ismertek itthon is. Legismertebb közülük a három soros haiku, de kedvelte a hat soros szedókát, az öt soros tankát, sőt, Buddy információi szerint kísérletezett a száz soros nagautával is, de ennek kézirata megsemmisült, vagy lappang. (Bizonyos családi feltételezések szerint háborús bajtársainál van, akik Seymour kérésére hivatkozva nem akarják kiadni a kezükből, állítólagosan sértené egyes családtagok, elsősorban a jog sze-rinti örökös, a feleség szüleinek érzelmeit.)

Befejezésül ismét Buddy írásából idézek, kitunik belőle Seymour sajátos tudása, családtagjai feletti misztikus befolyása:
"Egy napon, késő délután (...) a házunkkal szemben nyíló mellékutca csendesebbik részén golyóztam egy Ira Yankauer nevezetu fiúval. Nyolcéves voltam. (...) És ebben a csendben, mondhatnám teljes összhangban ezzel a csenddel, egyszer csak Seymour szólított. (...) Megfordultam, szinte megpördültem, és azt hiszem, Ira ugyanígy. (...) Seymour pedig ott állt a járdaszélen, velünk szemközt, a túlsó oldalon, az úttest szegélyén egyensúlyozott, kezét bélelt báránybőr kabátjának zsebébe dugva. Mivel a fények mind mögötte gyúltak ki, arca árnyékban volt, mintha elúszott volna az alkonyattal. Tízéves volt. (...) — Nem próbálnád meg, hogy ne célozz annyira? — kérdezte tőlem, még mindig onnan a járda széléről. — Mert ha célzol és találsz, az csak véletlen. — Megszólított, de szavai nem törték meg a varázst. — Hogy lenne véletlen, ha célzok? — feleltem én (bár itt most kurzívval írom) egyáltalán nem hangosan, de azért ott rezgett valami irritáltság is a hangomban, és éreztem is. ő egy pillanatig nem felelt, csak ott állt a járda szegélyén himbálózva, és — legalábbis úgy éreztem — szeretettel nézett. — Mivel — mondta —, ugye, örülnél, ha a golyóját, Ira golyóját eltalálnád, vagy nem? Ugye, örülnél? És ha már örülsz, hogy eltalálsz egy golyót, hát akkor nem nagyon számíthattál rá, hogy csakugyan eltalálod. Kell mégis valami szerencse a dologhoz, kell egy kis véletlen mindenképpen. — Kezét még mindig kabátja ferde vágású zsebében tartva, lelépett a járdaszegélyről, és odajött hozzánk. Egy gondolataiba mélyedt Seymour azonban nem jöhetett át gyorsan az úttesten, az alkonyatba hajló utcán, legalábbis nem úgy festett a dolog. Ebben az alkonyi fényben inkább mintha csak úgy vitorlázott volna felénk."

Seymour Glass három évvel a második világháború után, 1948-ban halt meg. A háború alatt egy B-17-es légitámaszponton teljesített katonai szolgálatot, Kaliforniában. 
Családtagjai közül néhányan úgy értelmezték az öngyilkosságát, hogy nem tudta kiheverni a sereg okozta megrázkódtatásokat. 
De az is elképzelhető, hogy nagyon nem akart felnőni. 
Talán úgy érezte, hogy három évvel katonai szolgálata után már végképp nem egyensúlyozhat azon a képzeletbeli járdaszegélyen. 

									(a fordító)

Banánhalak

Csapdába estek
a banánhalak, tenger
körülöttük, vég
telen tenger, köröttük
végtelen-gyönyöru víz.

Sziámi macska

Balkezed beköt
ve, ó, jaj, ismeretlen, 
biztosan sziámi macs
ka harapta meg.

Baleset

Az ablakon ki
hajolt az ősz hajú fér
fi, kezéből ró
zsa hullt alá, hómocskos, 
szürkélő kövezetre.

A Kövér Hölgy 

És nem látom már 
az erkélyen a Kövér 
Hölgyet. És soha
többet nem látom, ahogy
kendővel int felém.

A Kövér Hölgy virágot kap

Az egészben az 
a fantasztikus, hogy nem 
tudunk semmit a 
virágról, amit kapott,

mondta Franny mosolyogva. 

Az utazó játékbaba

Csak ül, és engem 
bámul, miközben a lány, 
aki vele, csöp
pet sem törődik velem.
(A lány, aki vele, csöp.)

Tenyered, ha csattan

Virágzó réten,
madarak éneke közt
csattan tenyered --- 

Taoista költemény

Árnyék és fény
között, ha úton volnál,
ne állj meg soha
utadon, maradj csak
örökké mozdulatlan.

Tíz év

Még ma is látom,
ahogy lehajolok, és
még most is éppen
úgy hajolok le azért
a kőért, teljesen úgy.

Az igazi táltos

Hopp-hopp! Nyugodtan
elfér tenyeredben is,
láthatatlanul.

Boo Boo üzenete

Vigyázz, barátom!
A vőlegény Marsként és
boldogan távozik! 

Távoli vers

Hideg éjszaka.
Magasló fenyőfacsúcsok:
megsápaszt a hold.

A nyoszolyóasszony

Orrán át eresz
tette a füstöt, miköz
ben előre, előre 

New York, 79. utca

Sietnek nagyon,
keménykalapos urak
végig az utcán:
kezükben sétapálca,
szájukban szivarvég ---

new york, 
madison avenue

"Itt még a szagok is mások voltak."

new york, madison avenue

ha azt mondod, new york, azt mondom, 
madison avenue, éjszaka van, megyek
lefelé a 31. utca irányába, valami
szendvicset keresnék éppen, és egyáltalán
nem tudom elképzelni, hogy innét lesz
még valaha is hazatérés, szemetes
zsákok közt félálomban lebegek, valami
arabbal együtt, mahmoudnak hívják, 
mahmoud vagyok, mondja, mahmoud shuqair,
mondja, jeruzsálemi palesztin vagyok,
mondja, és mosolyog hozzá, zuhog éppen az
eső, fáradt vagyok, bemenekülünk valami
étterembe, ő meg csak mosolyog, kedves 
alak ez az arab, gondolom magamban, nem
akarom megbántani, igal sarnával talál
kozunk aztán, évek óta nem láttam, igal
sarna vagyok, mondta egyszer, valamikor,
évekkel ezelőtt, igal sarna vagyok, tel
avivból, mondta, most, meglepetésemre,
összeölelkezik a palesztin arabbal, csak
nézem ezt a szokatlan találkozást, is
mered, kérdezem tőle, ti ismeritek egymást, 
kérdezem, inkább csak meglepetten, ott
a new yorki utcán, az éjszakában, aztán
hirtelen egyedül maradok, a 31. utca és
a madison sarkán, és szó nélkül hagyom,
ahogy az arcomon végigcsorog az eső --- 

éjszaka, san francisco

éjszaka van, a market street és a powell
sarkán állok, san franciscoban, valami
fekete homeless jön oda hozzám, nem kér
pénzt, csak magyaráz, nem félelmetes, csak
érthetetlen, egyedül vagyok a nyugati part
legszebb városában, kicsit beszélgetek éj
szakai barátommal, aztán otthagyom, gyalog
megyek ideiglenes otthonom irányába, való
szerutlenül biztonságos minden, szinte
idilli, sétálok az enyhe san francisco-i
éjszakában, pálmafákat látok és mediterrán
növényzetet, éjjel két óra van, amikor 
megérkezem sheldon streeti otthonomba, 
öt éjszakán át ebben a lakásban élek, és
öt éjszakán át egyedül vagyok itt, ebben
a lakásban, a nappaliból éppen a Csendes-
óceánra látok, kilépek a teraszra, lábam
előtt a nyugati part, lábam alatt san francisco,
és boldognak kellene lennem, és én valóban
boldog vagyok, csupáncsak boldog ---

chicago, éjjel

azt az éjszakát chicagoban, azt
ne felejtsd el soha, a michigan tó
partján, a chicago avenue melletti
részen, a pearson street járdáján
álltam, amikor megláttam azt a torz
alakot, azt az embert, akihez foghatót
még soha, valami iszonyatosan sérült
arcot láttam, az orra hiányzott, épp
akkor érkeztek ki hozzá a mentők, egy
rendőr már javában terelt minket el,
fekete férfi volt, haldoklott, amikor
az orvos föléje hajolt, fuck you, mondta,
és kiköpött a földre, fuck your god,
motyogta, és a feje végképp hátrahanyatlott,
a kezében még szorongatta napi adagját,
mint aki tudja, hogy erre az adagra még
valahol, valamikor szüksége lehet ---

						

az első napokban

az első napokban, meg még az első hetek
ben is féltem, hogy rájönnek, nem tudok 
normálisan angolul, és akkor majd mit is 
mondanak, gondoltam akkor, aztán ott 
tartózkodásom harmadik napján megérkezett 
konyha- és fürdőszobatársam, igal sarna 
tel avivból, vékonyan, valami kékes öltönyben
ült ott, a földszinti társalgóban, és máris
a társaság központja volt, egyfolytában
beszélt, rögtön kiderült, hogy közös lesz
a fürdőszobánk meg a konyhánk, azt hittem, 
rossz angolságom miatt majd nehezen teremtek
kapcsolatot vele és a többiekkel, aztán mégis
minden simán ment, éppen igalnak köszönhetően
magam is a társaság közepén találtam magam
pillanatok alatt, szinte mindig együtt voltunk,
és szinte mindig beszélt, mindig magyarázott
valamit, az ő angolja sem volt tökéletes, ez is 
meglepetés volt nekem akkor, talán azt hittem,
hogy izraelben mindenki tökéletesen beszéli ezt
a nyelvet, nem is tudom, aztán mesélni kezdett,
arról beszélt, hogy hogyan menekültek a szülei
lengyelországból tel avivba a háború idején, és
fényképeket is mutogatott, az apjáról beszélt
főleg, aki nem régen halt meg, és közben ott 
ültünk iowában, két kis kollégiumi szoba közös
konyhájában, és valahogy mindent megbeszéltünk,
földrésznyi messzeségekből odatévedt, beszédre
éhes nyugtalan utazók --- 

először csak ketten jöttek

először csak ketten jöttek, két olyan tipikus
amerikai jó családból való lány, akik
büszkék arra, hogy ők amerikaiak, és pu
ritánok meg amit akarsz, merevek és hi
degek, miként az jégcsapok, ahogy
szoktad mondani, aztán meg egyfolytában
vigyorognak hozzá, és ha azt mondják neked
az utcán, hogy háj, akkor iszonyúan közvetlennek
hiszik magukat, szóval, először csak két ilyen ame
rikai csaj jött, letették a seggüket a padlóra, úgy
tettek, mint akik nagyon lazák, néztem a tel
avivi lakótársamat, mit szól ehhez a közvetlenséghez, 
igal, tudod, így hívták a tel avivi lakótársam, szóval 
igal láthatóan elhúzta a száját, aztán odasúgta, hogy
vigyázni kell, mert majd feljelentenek valami
szexuális zaklatásért, és akkor nekünk lőttek,
akkor már én is sejtettem, hogy ebből nem lesz valami
komoly buli, később még jött egy harmadik
is, barna zacskóban hozott egy üveg kaliforniai
bort, a kaliforniai boroktól mindig émelyegnem kell,
egyszeruen felfordul tőlük a gyomrom, aztán a negyedik
is megjött, még az volt a legszimpatikusabb,
kedvesen előadta, hogy hallóvín alkalmából
még tuzijáték is lesz a kollidzs előtt, aztán be
szélgettünk mindenféléről, és közben megjött
az ötödik is, vele a hatodik, és egyre többen
jöttek, és aztán már vagy tízen voltak, és csak
mosolyogtak, meg minden, és iszonyú lazán jöttek
még kábé húszan, és én émelyegtem a kaliforniai
bortól, és remegtem, és utáltam az egészet, és
felfordult a gyomrom, és ordítottam, és zihálva
ébredtem fel, és folyt rólam a víz, ott, messze,
amerikában ---

new york, baránszky nélkül

tulajdonképpen new york baránszky nélkül is new york,
nem kell tehát azt gondolni, hogy akkor most meg
változnak az utcák, biztos vagyok benne, hogy például
a 31. utca ma is éppen ott van, ahol akkoriban volt,
amikor még előtte voltunk ennek az ügynek, amiről 
beszélnem kellene, de nem tudok róla igazán beszélni,
és a times square is biztosan ugyanaz, meg a madison
avenue is biztosan változatlan, sőt, szerintem az a lerob
bant fekete gitáros is ott áll még a broadway sarkán
és rekedtes hamis hangján Jagger-nótákat énekel
azóta is, szóval nem változott semmi, a dolgok
elképesztően változatlanok néha, csak éppen túl
vagyunk egy temetésen, egyébként szép idő volt, de
tényleg, csak a koporsó tunt nagyon rövidnek, vala
hogy olyan kicsi koporsód volt, hihetetlenül kicsi,
belefértél tulajdonképpen?, nem volt szuk ott a hely?,
kérdezem magamban, de legyintek rögtön, hisz az idő
az olyan gyönyöru volt, úgyhogy ha majd new yorkba
mész, akkor csak ne panaszkodj az ottaniaknak ---

iowa-city

valami ismeretlen utcán megyek végig, valami
ismeretlen házat keresek, éjszaka van, mellettem
lépdel valami fura, ismeretlen, lila parókás fiatal
nő, angolul beszélgetünk, éjszaka van, meleg 
augusztus végi éjszaka, és nem hiszem, hogy 
valaha vége lesz ennek a sétának itt, és nem
hiszem, hogy valaha véget akarok vetni ennek
a nyár végi éjszakának, nem történik semmi, 
csak hihetetlen, hogy itt vagyok, távoli földrész,
távoli, ismeretlen táj, hihetetlen, hogy mégis
ismerős minden, hogy mégis minden változatlan,
hogy ismerős ez az ismeretlen utca, hogy ismerős
ez az ismeretlen város, és ez az éjszaka ---

akkor éjjel

bob vagyok, mondta, szólíts bobnak, és a keze,
a kezével már intett is a sárga taxi felé, nem,
nem volt sok választásom, ott, ott, akkor éjjel
a central park és a hetvennegyedik utca 
sarkán, nem volt választásom, ha nem akartam 
végképp egyedül maradni a new yorki éjszaka,
a new yorki éjszakában, ez lagalább  egy taxi, 
gondoltam, és oké, bob, minden világos, persze, 
egy csöppet sem csodálkozott, természetes,
természetesnek vette, hogy beültem mellé 
a taxiba, tíz perce, ha ismertem akkor, 
a verseiről magyarázott nekem, a verseiről
meg a költészet fontosságáról, csak annyit 
tudtam, hogy nem akarok egyedül maradni 
ott, a new yorki éjszakában, semmiképpen 
sem akarok egyedül maradni, már indultunk 
is, keresztül a harlemen, a kocsmák előtt feketék 
támasztottak, támasztották a falat ráérősen, 
mi csak mentünk a sárga taxival,  sötét kapu
aljakat, lerobbant autókat láttam, bob eszelősen 
és boldogan magyarázott valamit a vers,
a verseiről, meg a költészet jelentőségéről, és
feltétlen fordítsam magyarra, magyarul akar 
először megjelenni, mert a magyar az egy ős,
ősi és misztikus ködökbe vesző gyönyöru nyelv,
és valami ősi és misztikus ködökbe vesző
gyönyöru nyelven dalolni kezdett, és énekelt,
és énekelt ott, abban az álmos-puhán siető
különös taxiban, ott, a new yorki tájban ---

reggel, ébredéskor

kimegyek a konyhába, reggel van, igal
már eltunt a jawa house-ba, kávét iszik,
nyilván, meg croissant-t eszik hozzá, mindig
ezt csinálja, én meg csak toporgok itt a közös
konyhában, nem tudok magammal mit kezdeni,
jó lenne, ha itt lenne, és magyarázna valamit
ahogy szokta, vagy hívna uszodába, mit tudom
én, jó lenne, ha itt lenne végre, még akkor is,
ha iszonyú idegesítő, mert valami nyugtalan örök
mozgó van beleszerelve, nem is tudom, de meg 
nem áll egy pillanatra sem, közben még dolgozik
is, meg beszél, meg magyaráz, egyfolytában, be 
nem áll a szája, azt mondja, mindenki ilyen ott, 
izraelben, örökké rohangál mindenki, és még 
szaunába sem járnak, mert az egész ország egy 
nagy szauna, mondja, nagyon csodálkozott is, 
amikor először elvittem az iowai szaunába, be 
sem akart menni, csak mondta, hogy milyen 
érdekes, és biztosan csupa homokos jár oda, 
magyarázta, aztán mégis bement, de ettől is 
csak idegesebb lettem, mert három perc után 
már abba akarta hagyni, azt mondta, hogy ő 
nem tud öt percet egy helyben ülni, és ez tényleg 
így van, szóval már biztosan ott van a jawa 
house-ban, és issza a kávéját, kora reggel már 
odament, én meg még fényes délelőtt is csak 
itthon tehetetlenkedem, téblábolok, mint valami 
szélütött, és a nagyanyámra gondolok egyfoly
tában, aki tabon halt meg, somogy megyében, 
apám három éves volt akkor, amikor meg
halt az anyja, és czigler rózának hívták, már
mint a nagyanyámat, és amikor megmondtam
ezt a nevet, márminthogy cziglernek hívták,
akkor igal, számomra teljesen váratlanul, fel
nevetett, aztán valami leírhatatlanul ismerős
gesztussal így szólt: salom ---

a napsütötte sávban

jennifernek kék haja van, csak
néhol vannak a hajában narancssárga
tincsek, aranyos lány, mindenki
nagyon kedveli, én is nagyon ked
velem, össze is jött már fabiannal,
aki meg argentin, más jellegzetessége
nincsen, teljesen normális argentin
családapa, mellette költő, meg
szerkesztő is, csak éppen kicsit
összejött jenniferrel, elég furán
néznek ki együtt, nem mintha
baj lenne jenniferrel, meg a kék
hajával, csak olyan izgága típus,
és folyton okoskodik, szegény
fabian meg igazán jelenték
telennek tunő valaki, nem is tudom, 
kettő közül ki a furcsább nekem, 
aztán ott van még bernardo is,
aki joe-val jött össze, joe nagyon jó
fej, szintén költő, meg novellákat is
ír, keménykötésu srác, bernardo
egyébként brazíliából jött, regényíró,
azt mondják, ő itt a legjobb, intelligens 
és érzékeny, szóval bernardo és joe jobban 
összeillenek, mint jennifer és fabian, meg
boldogabbnak is látszanak, de igazán
nem a jennifer kék haja miatt, nem
hiszem, hogy a kék haja szerepet
játszana ebben, egyébként pedig az
orosz költőnő, anasztázija bernardóba
szerelmes, ezt már bernardónak is
mondtuk, de ő csak nevetett ezen, meg
azon is, hogy anasztázijának már erotikus
álma is volt bernardóval, szóval jól meg
vannak, csak én fekszem egyedül, itt,
iowa bükkfái alatt, az árnyékok közt, épp
a napsütötte sávban ---

rákhelnek hívták

kipát hordott a fején, 
rákhelnek hívták, és 
valami keresztény vallási
közösséghez tartozott,
tizennyolc éves volt, még
szuz, ezt általában mindenkinek
rögtön elmondta, szinte kézfogás
helyett, hogy ő még szuz, és
nagyon fontos, hogy a fiú is,
akivel majd először együtt, 
hogy az is szuz legyen, úgy 
menjenek a házasságba, és 
akkor majd a házasságkötés 
után mindenki boldog lesz, és 
egymást fogják nevelgetni, mert
a férfiak állatok, úgy általában,
és meg akarják erőszakolni a nőket,
ezt úgy röviden és nagyon 
természetesen mondta el
rövid beszélgetés után, igal 
kérdezgette, hogy a neve meg a 
kipa, meg a keresztény vallási
közösség hogyan jön össze, és
hogy miért is keresi az idősebb
férfiak társaságát, szóval jól el
beszélgettünk, megittunk hárman
majdnem egy fél üveg bort, aztán
éjjel egykor alig akart elmenni, még
megkérdezte, hogy vajon mahmoud,
a palesztin író alszik-e már, és egészen
komolyan be akart kopogni a szobájába,
hogy beszélgessen vele is kicsit, mire 
igal azt találta mondani, hogy ha így 
folytatja, akkor feljelentjük  
szexuális zaklatásért, erre csodálkozott 
kicsit, és úgy hajnali fél kettő felé végre 
eltakarodott az emeletről ---

ha megkérdezik

ha megkérdezik, mit csináltam 
amerikában, nem mondom meg,
mit csináltam, mert az furcsa
lenne, ha megmondanám, hogy
nem csináltam semmit, aludtam
amerikában, egy kollégium 
nyolcadik emeletén aludtam,
egy szobában, a légkondícionáló
jól muködött, nem jött elő
semmiféle betegségem, pánik
vagy hasonló, szóval minden
nagyon jó volt, hagytak aludni,
pénzem is volt, nem kellett
félnem a pénztelenségtől, mint
itthon, péntekenként jött
értünk a ven, olyankor vittek
minket bevásárolni az igle-be,
ez kábé olyan, mintha azt 
mondanám, megyek a sparba,
ott aztán vettem magamnak
barna rizst, néha fagyasztott
halat, almát, paradicsomot,
ilyesmit, egy gallon narancslevet,
aztán egy hétig barna rizst
ettem, meg narancslevet ittam,
meg aludtam, meg néha futottam
a parkban, mások is futottak,
és köszöntek is futás közben,
mondták, hogy háj, meg néha
azt is mondták, hogy hej, 
így, nagyon kedélyesen kocogtunk
egymással szemben a parkban,
és boldogan vigyorogtunk hozzá,
ezzel is jelezve, hogy egyébként
normálisak vagyunk, csak éppen
itt és most, amerikában, futunk
egyet, mert mi baromi egészségesek
akarunk lenni, őrizzük a kondit,
barna rizst és halat zabálunk, 
és vigyázunk arra, hogy
minden rendben legyen ---

Ekbatana rettegése

"Megkérdeztem azt is, 
vajon ő írta-e a hamisnak bélyegezett verssorokat; 
azt felelte, hogy valamennyi az ő muve." 

Lesz-e csendességed?

Ha jársz-kelsz városodban, Nagyúr, 
van-e megnyugvás Benned? Ha itt
jársz miközöttünk, Nagyúr, ha itt, 
közöttünk lépdelsz, miként  mi, 
egyszeru polgárok, Nagyúr, van-e 
nyugalom Benned, van-e kicsinyke
elnyugvás bensődben, Nagyúr, 
van-e még apró puhaság Benned, 
ellágyulás, bármi, ami bennünk
oly gyakori, valami lazaság,
valami ellazulás, Nagyúr, van-e 
még Benned valami tisztaság, 
vagy nem is volt soha? És, ha
sokára, elhagyod városunkat,
mondd, Nagyúr, marad-e csend
utánad? Marad majd csendesség, 
Nagyúr, ha elhagyod a Várost,
csend lesz, és megszunik majd
a remegésünk? És a fegyveresek,
Nagyúr, ha erős fogsorú, gyönyöru
lovaikkal messzire mennek, ők
majd emlékeznek-e ránk? És Benned, 
Nagyúr, lesz-e csendesség végre?

Történet a Nagyúrnak 

Nagyúr, kőszobrod előtt meghajtom fejem,
arannyal borított oltárod előtt pedig
térdre borulok.
                        Joggal kérdezed, Nagyúr,
mivel szolgálok Neked, mi az, amivel
jóindulatodat megnyerni akarom. Kérlek, 
Nagyúr, hallgasd meg történetemet, és
ítélj felőlem.
                    Egy nagy sötétlő erdőbe
érkeztem, nem olyan rég, talán az életem
útjának felén, mivel az igaz utat nem
találtam. Az erdőben egy széles folyó
meredek partja állított meg, zúgtak a
habok, vad sodrása a víznek félelemmel
töltött el. Magányosan álltam ott. Csend
vett körül, csak a víz, a hullámok zaja,
ahogy a hegyek felől alázuhant, sziklára
csapódott, csak a folyó pusztító erejének
hangja hallatszott, hatalmasan, gyönyöruen.
Egyszerre, a magasban, óriás sast láttam, 
és az, mintha engem nézne. Mintha nézne,
figyelne engem, ott fenn, a messzeségben,
a kéklő-messze égben, szinte éreztem
magam hideg-merev tekintetében, szinte
láttam, mint mikor magunkra ismerünk 
a végső percben, a pusztulásban, az el-
múlás csendjében, iszonyatában, és mintha 
tudna mindent! Rólam, utamról, vágyaimról,
napjaimról és ünnepnapjaimról, úgy nézett
engem az a sasmadár ott, szinte magába
szívta a horizontot, és aztán emberként
sikoltott: és zuhant alá. Zsákmány lett,
hittem, valami ismeretlen isteni erő
győzhette le, gondoltam, és nem!, egy perc
sem telt el, már fent volt megint, fent 
a messze égen, karmai közt valami állatot
tartott éppen, szárnyával győztesen in- 
tett, majd eltunt. Alábukom, majd győztesen
felemelkedem megint, miként a sas, hiszem
azóta is, hiszem, hogy üzenet volt ez,
valami ismeretlen erő üzenete.
                                                  Nagyúr,
arannyal borított oltárod előtt térdre
borulok, kőszobrod előtt meghajtom fejem,
Nagyúr, egy sötétlő erdőben, valami széles 
folyó partján, életem útjának felén, mikor
az útat már régen nem találom. 
                                                    Tudom,
sikoltok majd, zuhanok, eltunök a mélyben,
utána felemelkedem megint. Legyen így.

Ekbatana rettegése

Titok vagy, Nagyúr, Titokzatosság,
Sejtelem vagy, Nagyúr, Sejtelmesség,
Gondolat vagy Nagyúr, Örökös Végiggondolás,
talán nem is vagy, Nagyúr, talán nem is létezel.

Mondják, Teremtő vagy, Nagyúr, Akarat,
mondják, Te alkottál minket, Nagyúr, mondják sokan
azt mondják, mi alkottunk Téged, Nagyúr, beszélik,
és kételkednek Erődben, Nagyságodban.

Pedig Vízözön vagy, Nagyúr, Pusztulás,
seregek vonulnak, Neved kiáltozva, Nagyúr,
és Törvényeid előtt nem áll meg emberfia.

Nem tudom, ki vagy, Nagyúr, és nem is kutatom.
A város, amelyben élek, féli Hatalmadat, Nagyúr:
Ekbatana utcáin sokan rettegik újra-jöttödet.

Árnyék a város fölött

A város fölött, Nagyúr, mozdulatlan,
mozdulatlan, Nagyúr, ott, a város fölött,
ott lebegsz, láthatatlan, városunk
érzi a jelenléted, Nagyúr, láthatatlan
lebegésed fölöttünk, Nagyúr, érezzük
tekinteted súlyát, érezzük szigorú
tekinteted irtóztató súlyát, Nagyúr,
érezzük, sőt, tudjuk a jelenléted,
ott, a magasban, városunk fölött, ott,
a hegyekkel egymagasságban, a völgy és
a folyó fölött, árnyékod arcunkra vetül,
látható árnyékod orcáinkon, Nagyúr,
szemünk alatt sötétlik jelenléted, ott
van a mozdulatainkban: mindörökre.

Kérdés a Nagyúrhoz

Azt mondják, kivonulsz városunkból, Nagyúr.
Hitetlen állok. Kivonulsz majd, és mi magunk
lészünk-e őrizőink önnönmagunknak? Mi lesz
a börtönökkel? És a koporsók? Üresen állnak?

Isten vagy, Nagyúr, uralkodó. Nem látott
soha, soha senki. Nevedben itéltek, nevedben 
öltek, nevedben adtak kegyelmet. Hatalmas
szobrod, aranyos oltároddal vigyázott reánk. 

Kivonulsz városunkból, Nagyúr? Legfeljebb
sereged hagyhat magunkra minket, Te maradsz,
ahogyan magunk is maradunk, ameddig engeded,
talán az időknek végtelen végezetéig.

Ekbatanában láttam

Ekbatanában láttam a görög lányt,
nevét se tudtam, csak a járását ---
Csak a járását figyeltem, bénultan szinte.

Kezében olajágat vitt, talán barátság jeléül,
sugárzó volt a szépsége, elérhetetlen ---
Elérhetetlen az, ki a Nagyúrhoz tartozik.

Szinte buvölten állt a kora őszi utca.
Madarak borzolták tollaikat a huvös ---
A huvös napsütésban madarak készülődtek.  

Harangkondulás

"Nem emlékszem, hogy kezdődött."

A mozdulatlan víztükör

Az Úr, akié Delphoi jóshelye, 
semmit se mond ki, semmit se rejt el, 
hanem jeleket ad.

Lehajtott fejjel, tétován;
nem hangos szóval, csendesen ---
Suru-sötét és szomorú:
mint mozdulatlan-tétován.

Nem-rebbenés, nem-csillogás ---
Fodrozódás, ha alkalom ---
Nem-csillogás, nem-rebbenés: 
tétova szóval, hallgatagon.

Mikéntha különös, dobogó
szívből ---, talánha szivemből: 
nyugtalan --- Mikéntha félénken, 
bátortalan és komoran foly-

na - surun és szomorún - tova,
majdhogynem mozdulatlanul, 
meredten zuhan alá ---,
oly masszív és tömör,

hideg, szürke és moccanatlan, 
suru és sötét ---, oly
komor és nyughatatlan, hangtalan 
és végtelen zuhog, hangtalan

és végtelen zuhog. Mikéntha 
emberi szívből, amelyet fel- 
sebez egy rémült mozdulat ---, 
egy rémült mozdulat.

Nem-rebbenés, nem-csillogás,
csak mozgás nélkül és súlyosan ---
Csak mozgás nélkül és nyugtalan ---, 
szürke és hideg: rejtőzködő.

Szürke és hideg: rejtőzködő
a gyönyöruség, ha meglehet, 
plüsspuha pázsit és boldogan,
ha meglehet: rejtőzködő.

***

Piros, sárga és kék! A fények a 
parton mint festmények apró 
ecsetvonásai: a komor és 
masszív, megmerevedett

márvány-víz-felület magába 
szívja és visszatükrözi
a vibráló ecset-fénynyalábokat. 
A szürke és komor, amorf

és mozdulattalan-mozgó anyag 
mikéntha lassan-puhán, meredten-
-szürkén lélegezne. A mozdulattalan-
-mozgó anyag puhán és lassan

lélegzik, meredten-mozdulattalan 
hallgat, és mozog. A márvány-víz-
-felület elnyeli és visszatükrözi
a fénynyalábokat. Elnyeli és visszatükrözi.

***

A város, amelynek piros, sárga, 
kék fényei a masszív és tömör, 
megmerevedett anyagon ---, a város 
plüsspuha pázsiton ---, boldogan.

A város hallgat. A komor és 
lélegző, élettelen márvány-víz-
-felület mozdulattalan mozog: 
a város hallgat, és nyújtózkodik.

Távolban: mandula-fák. Messzeségből 
és boldogan, plüsstakarón és gyönyöruen.
--- A komor és mozdulattalan, 
amorf és szürke anyag meredten

zuhog. Befedi a tájat. Csöndesen, 
szürkén és komoran befedi a várost. 
A megmerevedett víztükör elnyeli 
a piros, sárga és kék fényeket. Elnyeli

boldog és szomorú fényeinket. A sötét 
és szürke, szomorú vízfelület meredten 
hallgat. Sötéten, szomorúan hallgat: 
a megmerevedett víztükör.

Szeptember végén

Virágok mozdulása lenn a völgyben ---
--- az ablakban: falombok szárnyalása. 
Látod a téli világot, a messzeségben ---
--- a hegyekben hópelyhek egyhangúsága ---
Szivemben még: tiszta és izzó fényesség ---
A magasban: madár-szárny-csattogás ---
De látod: ezüstös csillogásod a hajamban ---
A hajamban: mind-surubb ezüstös csillogás.

Falombok hullása, elmúlása; virágok haldoklása.
Bőrömmel érzem a bőröd --- tenyeremben --- lüktet a tenyered ---
Homlokom, arcom --- még öledben őrzöd --- ujjaim még együtt: 
remegnek veled --- de holnap: --- akárha fagallyak zörrenése ---
elapadhat bennük tested lobogása. A magasban: nagytestu madarak 
lusta lebegése --- a magasban: vércsevijjogás ---
Apránként árad szét az elmúlás egyhangúsága ---
Csendesen szétárad az egyhangú pusztulás.

KIÁLTS FEL! --- mondom --- s csak suttogok magamban ---
--- monoton dobogás --- dübörgő szárnycsapások ---
Testemben őrizem minden vágyakozásod --- s testedben őrzöd testemet --- 
--- dübörgő szárnycsattogások --- monoton dobogás ---
Kezemmel kezedet kulcsolom --- --- különös vércsevijjogás ---
--- :ha kialszik már a fénysugár szememből: ---
--- :ha kilépnél megtört tekintetemből: ---	
szavam vigyáz majd és kíséri léptedet: akár a lélegzeted.

Indiszkréten és csöndesen

Mint eltört üvegdarabok
csörrent és csilingelt a hangja
sokáig: végtelen időn át kacagott ---
Akárha eltört üvegdarabok.

Néztem hogy röpdös hajában 
kicsiny fénysugár vidáman, 
pillangóként, s a mosolyában ---
Figyeltem hogy röpdös hajában.

Félmeztelen a fotelemben, 
kaján fejek az ablakomhoz ---
Gyönyöru tölgyfák, csöndesen.

Indiszkréten és csöndesen 
egész közel a szemüket --- 
S ő fölényesen: kacagott.

Balassi-töredékek

1.

Hajnalom harmata, éjjelem nappala,
én édes egyetlenem,
szerelmes Juliám, begyesen nézel rám,
gerjesztve képzeletem.
Vágy és szomorúság, gyönyörteljes rútság
járja át testem, lelkem.

2.

Julia mosolya, kicsinke korsója,
napomat beragyogja,
számmal ha illetem, nyelvemmel izlelem,
éjjel és hajnalonta.
Feredő testére csöppen vágyam méze,
de lágyan elsimítja. 

Levéltöredék, barátnémhoz

Nem, nem igaz az, hogy.
És különben is, erre semmi,
semmiféle bizonyíték nincsen, 
mert ezt így egyáltalán nem lehet. 

Tudom, hogy azt gondolod, 
mert gondolni akarod, hogy én
meg a Judit, és te erről meg
vagy győződve, és én

tudom, hogy téged erről a dologról
úgysem lehet, így hát nem is
akarlak, mert minek, ha

ennyire biztos vagy a dolgodban,
akkor mi a fenének akarnálak,
így nem is nagyon akarlak.

								

Második levéltöredék, barátnémhoz

Most jobb kedvem van.
Ülök a nagy cédrus árnyékában. 
Jó. Nagyon jó. Most. Nagyon. Szó
val, itten ülök a nagy céd

rus alatt, és egy, egyfoly
tában csak rád. Gondolok.
Tudom, mire akarsz ki
lyukadni, de én nem. 

Nem arra akarok ki. De 
tényleg nem. Minek is
akarnék. Tudd meg, vég

re, hogy nem akarok, de
muszáj, mert mindig e
lőttem a kép. A képed. 

Harmadik levéltöredék, barátnémhoz

A nagy cédrusról, s hogy töltöm időmet,
Barátném, több szó már ne essen. Tudod,
miolta elvesztém édes enyelgőmet, 
helyem alig lelem. Estvélen, ha hunyod

gyönyöru szemed, én könyökemre dulök,
s kanócom pislogó lángjaiba nézve
elfeledve bajt, képzeletem álmába merulök.
Oh, Barátném, mindezt még tetézve,

agg diófám alatt tüzemet gerjesztem! 
Ne többet! Jobb, ha most nyugodni eresztem,
cselédim. Életnek vidám álorcája 

csak ennyi. Ámor meg Cupidophi szája
meggyőzhetné még melancholiám, csak
elestvéledtem már. Nem érdekel a lucsok.

Petőfi Sándor öregkori költeményei

1. Negyven vagyok

Negyven vagyok. 
Elszállt negyven év.
Nu, harasó. Vot eta zsizny. 
Kudá igyos ily gyorsan, barátom?
Idő, idő! 
Gyéduska vagyok, ha
jól számolom, hamarost. 
Hajam hullik. 
Kezem remeg, mikor
vodkás kupám
ajakimhoz emelem.
Óh, feleség!
Já jubljú tyibjá!
És téged, alföld!
Távoli sztyeppe!
Könyuim csorognak,
hosszú csordulással,
ha rátok gondolok.
Bába minyá, 
szagyítyesz, pazsáluszta,
hadd pihenjek karjaid közt
régi hazámrúl
elmélkedvén.

					Barguzin, 1863. január 1.

2. Arany Jánosnak

Imádott Jankóm,
bántá kezemet 
mindenféle görcs,
nem írtam neked,
barátom, ezért.

Nu ládná, öreg,
rég egy mosolyért
tudtam már verset!
Ma meg, ha muszáj,
kapok kegyelmet.

Legyél csak boldog!
Rebellió ne
nyugtalanítson,
s keresni engem
nem kellene.

Gyönyöru tájék!
Boldogan élem
szentté válásom
után napjaim
itt, Barguzinban.

					Barguzin, 1863. január 30.

Az idegen

Ma ismét erő és bizonyosság.
A levegő mozdulatlanságában
egy arc jól kiveheto körvonalai.
Bizonyosság és bizonytalanság.

A levegő mozdulatlanságában
egy arc jól kivehető körvonalai.
A kődarab végtelen zuhanása.
Suru-kék az égbolt: valószerutlen.

Az idegen mosolyog,
biccent, a kezével
int.

A kezével int, biccent
és mosolyog az 
idegen.

Törékenyen és sebzésre készen

Madarak vérzik be a mennyet, 
suru szárny-mozdulásaik keresztül-
-kasul átszövik mind-
-mind az égboltozatot.

Örökös, gyönyöruséges baleset.
Gyerekek és fiatal lányok léptei 
lyuggatják a kemény és
szuzi havat.

Törékenyen és sebzésre készen 
figyelmezem erre a különös 
merénylet-szövevényre.    

Sebzésre készen és törékenyen 
mozdulnak szárnyaikkal, finom 
és remegő, tétova-apró lábaikkal.

A Duna és a gőzösök

Végig a Dunán, gyönyöru gőzösök.
Egykor a múltban, gyönyöru
gőzösök a Dunán, karcsúak, 
játékosan simulnak az éhes hullámokhoz.

A vén Duna! A rakodópart alsó
kövére ülsz, nézed, hogyan is úszik
el a dinnyehéj, és  mintha szívedből
folyna: nyugtalan, zavaros. 

Mégis: tavasz van. Félelmetes
tavasz, de a levegőben tavaszi
illat, és az uccán galambok

ülnek a verebekhez. Hajnali
fényben, esti szürkületben is:
tavasz van, körülöttünk.

 

Franz Kafka Balatonszepezden

Azon a délutánon azon az estkezdeten 
a "köves" utcán mentünk fel
abban az eső utáni hideg csendben 
a mozdulattalan házak fekete-fehér
magányában díszletek között Franz Kafkára 
vártunk és mégis olyan valószerutlen
volt az egész amikor a régi kertmoziból 
kilépett (mögötte két sötétszürke alak) 
kezében kést szorongatott
és az egykori Vegyes Bolt előtt
magába döfte - milyen színpadias
mondtad egyébként tényleg mint egy 
vacak kutya emlékszem ezt a szót "vacak" 
kicsit ironikusan ejtetted ki sőt gúnyosan 
mert ösztönös dühöd többet akart mint a való 
nem tudtad elleplezni csalódásodat
ennyi az egész? kérdezted
ennyi csupán az egész? és dühödten 
néhai Franz Kafka hasába rúgtál.

Harangkondulás

arany kés forog --- a telt szívben és fönn --- a magasban 
se határ se út --- fény pattog éles szilánk --- arany kés forog 
a telt szívben és fönn --- a magasban
--- se határ se út

és fönn a magasban se határ --- se út ---
madárcsapkodás --- fénylő tekintetek --- arany kés 
a telt szívben --- forog --- vércsevijjogás ---
lélegzetfojtva: állok --- éles szilánk
--- se határ se út

vércsevijjogás --- ijedt verdesés --- fénylő pattogás 
:arany kés forog: --- tompa jajdulás --- :se határ se út: 
harangkondulás --- kurta nevetés --- madárcsapkodás:
--- a magasban arany kés villog --- a magasban 
fénylő tekintetek --- lélegzetfojtva állok
--- se határ se út

***

(arany kés forog)

madárcsapkodás --- vércsevijjogás 
lélegzetfojtva állok
madárcsapkodás

a magasban fénylő tekintetek 
madárcsapkodás --- vércsevijjogás 
lélegzetfojtva állok

ijedt verdesés 
a magasban 
lélegzetfojtva
fénylő tekintetek

madárcsapkodás 
lélegzetfojtva állok 
a magasban fénylő tekintetek 
ijedt verdesés

Nemes Nagy Ágnes arca

Miként az őz,
ha visszapillant, 
érzékeny, lágy, 
mégis kőkemény,

miként a sebzett, 
fiatal szarvasok, 
havas mezőn, ha 
menekülnek, és

a tekintete is!,
hogy metsz, kér, 
vádol és simogat 
egyszerre, hogy

lélegzik itt, 
mindenütt, a 
szobámban, 
körülöttem,

hogy él!,
pedig csak
fénykép:
vigyázza lépteim.

Kosztolányi

Valahonnan lassan kiúszik, szinte kúszik 
egy zongoradallam, fínoman, halkan. 
A Kertben a különös virágok, amerre járok, 
hajladoznak búsan, tisztán és átlátszóan.

Különös lények élnek itt, különös, szomorú arccal.
Mutatják maguk a Napnak, minden tavasszal, csakis tavasszal. 
Hajukban harmatcsepp csillog, szemükben örömkönnyeket találni, 
ahogy a fasorban végig - sétálgat velük Kosztolányi.

A házban gyerekek. Férfiak hangja.
Az uccákon katonák menetelnek.
S ő csak int, kedvesen, elnézően, a szigorú szemu fegyvereseknek.

Különös játék a szóval, különös ajándék.
A Kert fölött remegő zongoradallam 
árnyékként tunik el, fínoman, halkan.

Kobalt-kék sugárzás

Apró tükör. Tükörből töredék. Szó.
Szóból kiáltás.
Mondat.
"Fehér és mozgó alakzatok." --- Üzenet ---

Szóból kiáltás. Üzenet.
"Fehér és mozgó alakzatok." 
A mondat megközelítése. 
A töredék megközelítése.

--- Gond és baj, ne szomorítsatok meg --- 
--- Gond és baj, ne nyomorítsatok meg ---
--- Gond és baj, ne keserítsetek meg ---
--- Gond és baj, ne bolondítsatok meg ---

Fehér és mozgó alakzatok. Gumibot.
Kezek egymásbasimulása, szétválása.
Tekintetek összekapcsolódása, széttörése. 
(Közeledések, távolodások. Zörgések, zörrenések.)

Harsogó reflektorok! Gumibot! 
Kiálts fel ! --- Kezek, karok, lábak 
ölelődnek. Kiálts fel! --- Kiálts fel! ---
--- Pillanat-fény; pillanat-sötétség.

Távolságaink felmérése, letapogatása. 
Kezek egymásbafonódása, szétválása.
Gumibot! --- (arcában kendő) --- Gumibot! 
(Arcára lebernyeg csapódik) --- Kiálts fel!

Arcában kendő.
Fehér és mozgó alakzatok. Zokogás.
-- Gond és baj --- ne keserítsetek meg --- Furcsa: 
üreges zokogás.

Töredék-fény --- töredék-kiáltás.
Kezek, karok, lábak összefonódása, ölelése. 
Testek mozgása, mozdulatlansága.
Távolságaink letapogatása.

Távolságaink felmérése, letapogatása. 
Arcomon kendő.
Valahonnan: kobalt-kék sugárzás. 
Töredék-fény, töredék-akarat.

Kimerevedett végtagok.
Kimerevedett végtagok körülöttem, testemen
testek mozgása, mozdulatlansága.
Valahonnan kobalt-kék sugárzás. Kobalt-kék sugárzás, valahonnan.

Kiálts fel! Kiálts fel! --- Tükörből
töredék: szó.
Szóból: üzenet.
Kiálts fel --- mondom magamban. --- Mondom, mondom ---

Leszáll az éj: az óra üt

Tajték szalad, játékosan, a híd alatt, 
	s csupán nézem,
	ahogy nevet, reményem 
nincsen már. Gúnyos-vidám hangokat ad,

ahogy szalad, hívogatón az éjben,
	és akarat
	sincs bennem, „fínom alak”,
mondja, és távozik könnyedén-kevélyen, 

nem vár tovább, megúnta rég, hogy gyáván
	csak nézem őt,
	játszik félreérthetőt,
és állok a korlátnak dőlve, báván,

tétován a hideg-sejtelmes éjben,
	s ekkor -- orvul --
	egy óra halkan kondul
a rejtélyes éjjeli dél-középen.

	Csak hallgatom: az óra üt.
	Az idő száll, s én várok itt. 

Kívül tükrein

Futásod, futásod.
Hajnali csendben.
Aztán meg: zihálásod ---
Betelik, betelik.

Megemeli a kalapját,
tükörben fésülködik.
Játszik, eljátszik
csendesen.

Tükörben és:
kívül tükrein.
Micsoda látomás lesz!
Micsoda szív-dübögések!

Anyegin sóhaja

Senki, senki, senki 
nem megy el helyettem 
párbajozni.

Reám vár egyedül 
az a helyszín, ott, a 
hol mindenképp:

elpusztulok.

TARTALOM

Üzenet John Keatsnek

Orlando

Orlando vágyakozása
Orlando ébredése
Orlando emlékezik
Kezében: virágcsokor
Zúgó tengerek partjainál
Orlando mondja
Orlando távozása
Orlando keresése
Orlando visszatér

A játék

Zsugorodik a zsugori idő
A játék, miként a foci is
Bútorok között
A  folyó partján
Piros babák dicsérete
Könnyu, ismeretlen szívvel
Virágok mozdulása
Félhomályban
Egy fénykép buvöletében
Maga egy szív
Repetitív
Errefelé csak szikla
Leszáll az est
Loiret temploma
Tengeri táj, holdfényben
A kiáltás
Japán szonett
A "tényfékező-gép" elmozdulása
Üzenet, b-moll

Seymour Glass versei 

Néhány szó Seymour Glass versei elé (a fordító)
Banánhalak
Sziámi macska
Baleset
A Kövér Hölgy 
A Kövér Hölgy virágot kap
Az utazó játékbaba
Tenyered, ha csattan
Taoista költemény
Tíz év
Az igazi táltos
Boo Boo üzenete 
Távoli vers 
A nyoszolyóasszony
New York, 79. utca

new york, madison avenue

new york, madison avenue
éjszaka, san francisco
chicago, éjjel
az első napokban
először csak ketten jöttek
new york, baránszky nélkül
iowa-city
akkor éjjel
reggel, ébredéskor
a napsütötte sávban
rákhelnek hívták
ha megkérdezik

Ekbatana rettegése

Lesz-e csendességed?
Történet a Nagyúrnak 
Ekbatana rettegése
Árnyék a város fölött
Kérdés a Nagyúrhoz
Ekbatanában láttam

Harangkondulás

A mozdulatlan víztükör
Szeptember végén
Indiszkréten és csöndesen
Balassi-töredékek
Levéltöredék, barátnémhoz
Második levéltöredék, barátnémhoz
Harmadik levéltöredék, barátnémhoz
Petőfi Sándor öregkori költeményei
	1. Negyven vagyok
	2. Arany Jánosnak
Az idegen
Törékenyen és sebzésre készen
A Duna és a gőzösök
Franz Kafka Balatonszepezden
Harangkondulás
Nemes Nagy Ágnes arca
Kosztolányi
Kobalt-kék sugárzás
Leszáll az éj: az óra üt
Kívül tükrein
Anyegin sóhaja

Ebben a gyujteményben szó szerinti Soren Kierkegaard-, Virginia Woolf-, Saul Bellow-, Jerome David Salinger-, Isaac Singer-, Lukianosz-, John Cage-, Herakleitosz-idézetek, valamint Akutagava-, Guillaume Apollinaire-, Balassi Bálint-, Bálint István-, Baránszky László-, Berzsenyi Dániel-, Joszif Brodszkij-, Pjotr Csajkovszkij-, Thomas Stearns Eliot-, Erdély Miklós-, Esterházy Péter-, Caspar David Friedrich-, Seymour Glass-, József Attila-, Franz Kafka-, Kosztolányi Dezső-, Kurtág György-, Annette Labelle-, Lator László-, René Magritte-, Mándy Iván-, Mészöly Miklós-, Edvard Munch-, Nemes Nagy Ágnes-, Orbán Ottó-, Petőfi Sándor-, Pilinszky János-, Alekszandr Szergejevics Puskin-, Arthur Rimbaud-, Jerome David Salinger-, Sáry László-, Tandori Dezső-, Tóth Erzsébet-, Maurice Utrillo-, Várady Szabolcs-, Weöres Sándor-, Virginia Woolf- és ismeretlen perzsa költő-variációk, vagy ezen alkotóknak ajánlott versek találhatóak. Mindezen felül szükségesnek látom megjegyezni, hogy Radnóti Sándor Hamisítás címu könyvéből emeltem át a "medúza" szót kötetem elejére. (P. A.)

A szerző eddig megjelent verskötetei:

Betûpiramis, 1984
Önéletrajzi kísérletek, 1984
A jelentés nélküli hangsor, 1988
Non-figuratív, 1989
A láthatatlan jelenlét, 1990
Európa metaforája, 1991
Az írógépelt félelem, 1992
A tenger dicsérete, 1994
Az utazó búcsúja, 1996

"Egy régóta kikísérletezett, mára hibátlanul muködő vers-építésmód. Variációkat ír, választott költői, írói motívumait kapja fel, alakítja, társítja, forgatja, hullámoztatja őket." 

Lator László 

"Petőcz nem pastiche-okat ír, nem utánozza mások modorát, stílusát (ami persze nem volna szégyellnivaló, elvégre Weöres Sándor is gyakran csinálta), hanem bizonyos értelemben az ellenkező költői muveletre vállalkozik. Saját hangjába illeszti a legkülönbözőbb költői törekvéseket, töredékeket."

Radnóti Sándor

"A haikutól a repetitív hosszú versig terjedő versváltozatai érdekes olvasmánnyá teszik a kötet egészét, melynek külön kiemelkedő ciklusa az Amerikáról szóló verseké – ezekben Petőcz megmutatja, hogy a hétköznapok nyersebb valóságanyagában is meglátja a versbe emelhetőt, leírásai ezekben az útirajznak sem érdektelen szövegekben pontosak és átszellemítettek."

Orbán Ottó 

"Mondhatnám azt is, hogy versei a tudat, a féltudat állandó áramingadozását közvetítik (...), nem egyszer szinte mikro-realisztikus pontossággal."

Lator László

"Meghökkentő, hogy egy ennyire formai és irodalmi fogantatású kötet ennyire tele legyen élettel, az élet ennyiféle változatával."

Orbán Ottó